Василь обіймав посаду начальника дільниці теплового району місцевої фірми, Роман за кілька місяців до широкомасштабного вторгнення повернувся із заробтіків з-за кордону. А Михайло у 2019 році приїхав назад в Україну з росії, де залишив родину та прибуткову роботу, адже більше не зміг жити на чужині. Проте в лютому минулого року їх об’єднала спільна мета — звільнити рідну землю від російських окупантів. Тож, ані секунди не вагаючись, у перші ж дні великої війни чоловіки прийшли до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, повідомляють "Вікна" з посиланням на 102 окрему бригаду Сил територіальної оборони ЗСУ імені Дмитра Вітовського.
"Мені зранку зателефонувала мати і сказала, що на нас напав москаль. Я їй відповів, щоб не говорила дурниць. Але вже коли почув приліт по місцевому аеродрому, зрозумів, що велика війна почалась. Передав усе майно, що рахувалось за мною на цивільній роботі, та вирушив записуватись у територіальну оборону. Мав досвід строкової служби, тож, пройшовши збори, заступив на чергування з охорони військових об’єктів".
"Противник здійснює велику кількість авіаударів. Вибухи дуже потужні та інтенсивні, призводять до значних руйнувань. Проте це нас не зламає. Ми розуміємо, якщо хоч трохи дамо слабину, то росіяни полізуть далі, і буде так, як у Бучі, Ірпені та в інших українських містечках. Тож, боронитимемо нашу землю, допоки не проженемо останнього окупанта".
"Наші два автобуси першими в бригаді виїхали на виконання завдань. Були в Полтаві, Сумах, Харкові. Згодом прибули на Запоріжжя, і відтоді стримуємо ворога вже на цій ділянці фронту".
"Мого друга, який був від мене за пів метра, вбило. Я зазнав поранення в ногу, а ще трьох моїх побратимів посікло осколками. Пролікувався і повернувся до свого підрозділу. Обстановка тут кожного дня складається по-різному, залежно від того, наскільки ворог на позиціях забезпечений боєприпасами. Противник гатить з мінометів, артилерії, останнім часом частіше працює авіація. Але залякати нас їм ніяк не вдасться. Наші мінометники та артилеристи регулярно «проріджують» ворожі позиції, знищують склади БК, тоді і нам спокійніше, така перезмінка виходить".
![](/assets/gallery/2023/04/03/142052/1680520264_0003215b7386d8580275.jpg)
"Ми знаємо, заради кого і чого прийшли сюди. Наша мета — не пустити ворога далі, до наших домівок. Це наша земля, і ми обов’язково виженемо це російське дрантя з рідної України".
"Повернувся у 2019-му. Більше не зміг терпіти суцільної брехні навколо. У серці завжди мав Україну, тому і громадянство не змінив. Одної миті прийняв остаточне рішення, зрозумів, що жодні гроші мене там не втримають, і приїхав додому. Доглядав за старенькою матір’ю. А напередодні широкомасштабного вторгнення спілкувався з комбатом із місцевої бригади тероборони, він кликав до себе. Тож, 24 лютого я вже був у ТЦК та СП".
"На початку, як ми зайняли тут позиції, було набагато гучніше. Зараз на нашій ділянці більш-менш спокійно, здебільшого ворог завдає артобстріли та авіаудари. Страшно, звичайно, але страх потрібно долати. І потрібно битись. Боротись за наших дітей, за мирне небо, за майбутню квітучу Україну. І ми це робимо і будемо робити, допоки не здобудемо Перемогу!"— підсумовує Михайло.